Харків’янка Марія Авдєєва від початку повномасштабної війни доносить до світу правду про війну в Україні та викриває брехню РФ на своїй сторінці у Twitter.
З початку повномасштабного вторгнення росії в Україну журналістка з Харкова Марія Авдєєва не раз бувала на фронті. На власні очі бачила, що накоїли рашисти на наших землях. На Херсонщині разом з іноземними журналістами розслідувала, хто з російських військових причетний до звірств, які там чинили, хто з командирів віддавав накази — вбивати та катувати цивільних…
До війни Марія працювала директором з досліджень ГО «Європейська експертна асоціація». Займалася дослідженням російської дезінформації і проблемами інформаційної безпеки.
![Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні](https://svitua.org/wp-content/uploads/2023/01/photo_2022-09-12_01-55-25-1024x768.jpg)
![Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні - фото 2 Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні - фото 2](https://svitua.org/wp-content/uploads/2023/01/photo_2023-01-12_15-26-21-768x1024.jpg)
![Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні - фото 3 Харків’янка розвінчує російські фейки розповідаючи іноземцям правду про війну в Україні - фото 3](https://svitua.org/wp-content/uploads/2023/01/1087294_1_w_590.jpg)
Наші колеги з видання «Високий Замок» поспілкувалась з пані Марією про її роботу у гарячих точках. Тож, запрошуємо до прочитання інтерв’ю:
— Ви у Twitter розповідаєте іноземній аудиторії про воєнні злочини росії. Який отримуєте зворотний зв’язок?
— Цю англомовну сторінку веду, аби інформувати світ про воєнні злочини росії. Важливо також, щоб питання війни в Україні не зникало з інформаційного простору. Вражає те, як люди у всьому світі підтримують Україну. Нещодавно я знімала відео у київській школі, опублікувала його на своїй сторінці у Twitter, воно стало дуже популярним. Я запитала дітей: «Що би ви сказали дітям в інших країнах?». Відповіли, що запрошують їх в Україну. Але після війни. Люди з усього світу писали школярам: «Українці хоробрі. А ви — найбільш хоробрі діти, яких ми знаємо». Я скинула їхній вчительці посилання, аби вона зачитала дітям, що їм пишуть люди зі всього світу.
— Ви співпрацюєте з багатьма іноземними телеканалами. Розкажіть про цю роботу.
— Інтерес до України зберігається у багатьох світових ЗМІ. Працюючи зі знімальною групою CNN, ми робили у Харкові журналістське розслідування щодо причетних до обстрілів міста «Смерчами» і вбивств цивільних. Дізналися, яка військова частина у Бєлгородській області обстрілювала Харків, хто з російських командирів віддавав накази. Поспілкувалися з людьми, які постраждали, серед них було чимало поранених. Проїхали місцями, куди влучили ракети. Я знайшла жінку, в якої досі в голові залишається осколок від ракети, він надто глибоко, його неможливо вийняти.
Робили сюжет про співробітників екстреної медичної допомоги, які під обстрілами вивозять поранених. У медиків дуже мало часу, щоб це зробити. Вони знають, що ризикують власним життям, але продовжують виконувати свою роботу. Разом із медиками-інтернами, які виносили чоловіка з будинку, ми потрапили під обстріл. Коли цей сюжет вийшов в ефір, медики отримали відгуки з усіх куточків світу. Їм передали бронежилети та каски.
— У грудні американські журналісти запитували у вас: «Навіщо Україні „Патріоти“?». Ви в ефірі відповіли, що єдиний спосіб зупинити російський ракетний терор — посилити українську ППО. Наскільки глибоко американське суспільство розуміє, що відбувається в Україні?
— Якщо згадати початок війни, то йшлося лише про зброю, якою українські військові зможуть оборонятися. Через рік війни бачимо, що потреби ЗСУ змінюються. Харків, до прикладу, регулярно атакують ракетами С-300. Речник командування Повітряних сил каже, що, аби захистити від атак місто, потрібно знищувати пускові установки, які росія впритул підвозить до нашого кордону. Тому зараз потрібні інші типи зброї, більш складні. Впевнена, що таку зброю ми отримаємо.
На одному з впливових американських медіа стрічка новин про Україну оновлюється щогодини з початку повномасштабного вторгнення. І ця сторінка залишається найбільш відвідуваною. Це є запорукою того, що допомога в Україну буде надходити. Якщо є запит від пересічних американців до американського уряду, то уряд відповідним чином реагує.
— Яку роль відіграє російська пропаганда? Чи має вплив, скажімо, на американське суспільство?
— У пропаганду росіяни вкладають величезні ресурси. Для внутрішньої аудиторії у них одна пропаганда, «сокирна». Для заходу працюють більш витончено. Використовують експертні кола. Зараз Україна в інформаційному полі виграє. Те, що кажуть представники громадянського суспільства, військові, уряд, має набагато більшу вагу, ніж те, що намагається просунути росія.
— Ви часто буваєте на передовій. Яким є настрій наших захисників, які у них потреби?
— У кожному регіоні ситуація різниться, оскільки протяжність лінії фронту надзвичайно велика. Головне, про що говорять військові: «Дайте нам більше зброї, все інше зробимо самі!». Вони кажуть: «Як тільки надходить нова зброя, ситуація на фронті кардинально змінюється».
— Чи буде новий повномасштабний наступ?
— Готуємося до усіх можливих варіантів. Так само, як 24 лютого, росія може спробувати наступати з будь-якого боку.
— Що вам доводилося чути від людей, які пережили окупацію?
— Люди, які пережили окупацію, описують все як суцільний жах. Вразив Херсон. Це єдиний обласний центр, який росіяни спромоглися тимчасово окупувати. Люди розповідали, що не могли на вулиці підняти голову. Відчували лють до окупантів, але не могли нічого вдіяти. На Херсонщині є села та містечка, де нічого живого не залишилося… Ми робили репортаж про жінку, яку зґвалтували російські солдати. Домовилися з нею, що не будемо показувати її обличчя. Вона говорила на умовах анонімності. Ми не вказували, в якому саме населеному пункті це сталося. Але вона хотіла, щоб світ дізнався про усі звірства росіян. Ця жінка була настільки пригнічена, що протягом тижня після зґвалтування не могла вийти з дому… Лише через деякий час вона розповіла про це братові і чоловіку, який сказав: «Чому ти мені не розповіла, я б їх повбивав?!». Кожен такий випадок надзвичайно важкий. Навіть коли слухаєш, неможливо стримати сліз…
— Ви часто пишете на своїй сторінці у Фейсбуці про те, що вірите у нашу Перемогу. За вашими відчуттями, чи надовго ця війна?
— Українці, які пережили окупацію, 8−9 місяців прожили у нелюдських умовах, вижили, вірять у нашу Перемогу. Коли з такими людьми спілкуєшся, вони заряджають. Бабуся у Миколаєві живе без прісної води вже з квітня. Стоїть у черзі по воду і каже: «Я готова все терпіти, аби наші хлопчики русню вибили з України». Я вірю в наші Збройні сили. Для України закінчення війни буде тоді, коли будуть звільнені усі наші території! Кожен українець щодня має робити те, що може. Коли наші військові відчувають підтримку людей, це додає їм сил боронити країну.
— Як під час війни живе ваш рідний Харків?
— Після успішних контрнаступальних дій, майже вся територія Харківщини була звільнена. У місті стало менше обстрілів. Відчувається, що стало спокійніше. Але, зважаючи на близькість до кордону з росією, небезпека зберігається. У метро люди уже не живуть, але коли починається ракетний обстріл, метро досі слугує як укриття. У Харкові немає студентів та школярів. Школи і дитячі садочки не працюють. Але Харків — «залізобетонне» місто, місто-герой, яке тримається дуже гідно!
— Мер Харкова Терехов планує подати до суду на мовного омбудсмена, бо не погоджується з тим, що на нього наклали штраф за порушення мовного закону. Хоча у кожному телеефірі мер розмовляє виключно російською. Чи стане Харків україномовним?
— Це питання до мера і до тих людей, які займаються його комунікаційною політикою… Але я знаю, що є чиновники в Харкові, які переходять на українську. У Харкові багато людей, які розмовляють російською, але кажуть: «У нас були родичі в росії, а зараз їх немає. Для нас вони померли, оскільки підтримують цю війну». Питання мови важливе, але російськомовній людині потрібен час, аби перейти на українську. Після повномасштабного вторгнення багато людей з мого оточення, зокрема мої друзі, перейшли з російської на українську. Це поступово відбудеться по всій Україні.
— З якими труднощами ви стикаєтесь як військовий журналіст? Якої допомоги потребуєте?
— Якщо говорити про доступ до інформації, то кажуть, що усі правила написані кров’ю. Знаю багато історій, коли журналісти нехтували правилами, ставлячи під загрозу не лише своє життя, а й життя військових, які потім їх витягують з халепи. З усіма пресофіцерами можна знайти спільну мову, і ті обмеження обумовлені в першу чергу необхідністю. Тому що це війна. Вони в першу чергу дбають про безпеку. У мене з цим проблем не виникає. Журналісту хочеться потрапити туди, де ще нікого не було, і зробити ексклюзивний репортаж. Найцікавіше показувати історії людей. У цьому бачу головне наше завдання. Через людські історії можна показувати історію усієї України.